400 persones van viure aquest dissabte l'aventura musical que Persefone, la banda de metal progressiu més internacional del país, va emprendre amb l'ONCA. Una unió que va fer vibrar un públic molt divers, format per fans de tota la vida i gent que els va descobrir per primer cop.
Les parets de l’Auditori Nacional d’Ordino van retronar amb molta força. I la vibració eixordadora es deixava sentir dins de tots els cossos. Els culpables? Persefone. La banda de metal progressiu que, amb 20 anys de vida, ha recorregut tot el món i és tot un fenomen a països com el Japó. Després de 10 anys sense tocar a Andorra, tornen, i ho han fet amb un concert molt especial: una col·laboració amb l’ONCA.
Les cordes de l'orquestra clàssica van afegir un punt de tensió i calidesa a la potència de Persefone. La música clàssica i el metal progressiu, en el fons, no són tan diferents. Els patrons melòdics i instrumentals del progressiu tenen grans influències de la música clàssica, amb canvis de compàs i l’ús de moviments. I la combinació "va ser senzilla perquè el llenguatge és el mateix", explicava el guitarrista del grup, Carlos Lozano. I el director de l'orquestra, Albert Gumí, afegia: "Els extrems són molt distants, però l'emoció és més intensa."
El públic era molt divers. Fans de la banda de sempre, familiars i amics, i gent que venia a descobrir-los per primer cop.
El concert va ser gravat i es publicarà. La premissa era no aixecar-se de la cadira per no interferir en la gravació. Però va ser impossible. Persefone va aconseguir, ahir, la seva primera gran ovació al país. 5 minuts d'aplaudiments i un reconeixement a casa per a la banda més internacional del país.
Una gran temporada
El Ministeri de Cultura va valorar positivament les diferents propostes musicals d'aquesta temporada a l'Auditori, a l'espera que es pugui celebrar el concert de Ginestà, el 23 de maig. "Hem tingut una temporada amb concerts pensats per a tots els públics i ha sigut molt bona", explicava el cap d'Acció Cultural, Joan-Marc Joval.
Informa: Gerard Castillo
Imatges: Èric Mompel